![Zdenka Pilátová v květnu 2023](/sites/default/files/2024-02/Zdenka_Pil%C3%A1tov%C3%A1_na%20v%C3%BD%C5%A1ku.jpg)
Stáhnout obrázek
„No, já jsem se vdávala, nebylo nic k dostání, stálo to za zdrávas. Nemluvte mi o osmačtyřicátém, to už bych nikdy nechtěla, aby se opakovalo. V žádném případě, ne, ne! Komunisty nebrat. [Smích] Je to tak, no, co nadělám. Já na ně nemám vzpomínky. I když moji rodinu nepronásledovali nijak, to nemůžu [říct], my jsme nebyli... Ale prostě ten začátek, ty fronty, lístky, čtvrt litru mléka na lístky pro těhotnou – já jsem tenkrát čekala dítě – když si na to vzpomenu, ne, nebrat. Ne, ne, ne, nechci. [Smích] Je mně líto. Komunisty nebrat. Ne. Oni mně osobně neublížili, to nemůžu říct, ale celkově ta situace, to bylo... Stála [jsem] fronty na všechno, na kus hužvy, ráno [jsme] chodili v pět hodin k řeznictví, abych dostala nějakou upocenou hužvu. Když si na to vzpomenu, ne, ježiši, to byly časy. Zaplaťpánbu, že je tady... ježiši, ať tady se hádají, hádají a to, ale furt je to zlaté proti tomu. Nikdy už, nikdy! Teď jsem se rozčílila. [Smích]“
„To největší bombardování jsme zažili tady. To byl těžký nálet, továrny kolem Brna to tenkrát odnesly. My jsme se jednoho dne po tom bombardování sebrali – celý barák náš, my jsme bydleli na Křenové – ty partaje, byli jsme dohromady všichni. Sbalili jsme se, že si uděláme výlet, a vyšli jsme si do Maloměřic. A tam byl takový tunel. Nevím, jestli byl rozestavěný, nebo jestli tam jezdil vlak, to už si nepamatuju. Ale vyšli jsme si, že se půjdeme projít, a už jsme se nemohli vrátit, protože začala fronta a dělostřelectví, tak jsme tam museli zůstat. V tom tunelu jsme zůstali a přečkali jsme příchod Rudé armády. Takže to byla síla. Pak, až prošli Rusové tím tunelem, až jsme věděli, že je klid, tak jsme se pomalu vrátili domů. A tam jsme zjistili, že nás... že nás, že nás... ne vytopili, vykradli ti vojáci. No tak, byli to vojáci, samozřejmě. A zapálili nám tam sklepy, takže co jsme tam měli schováno, o to jsme všechno přišli. Takže jsme měli jenom to, co jsme měli na sobě.“
„To jsme utíkali – bydleli jsme na Křenové, a když začali hlásit v rádiu německy, že Flugzeuge in Richtung Sant Pelten, also, tak jsme valili všici, brali jsme kufry a už jsme mazali do sklepa. A bombardování jsem zažila a nepřeju to nikomu. Je to strašné, strašné! To byl takový hukot, že to je tolik roků – už nevím kolik, já to nespočítám – ale tolik roků a ne, nemůžu zapomenout. A vidím pořád ta strašná letadla, ty strašné stroje, jak letí a sází bomby. Pane Bože, ne, ne... A ještě dlouho, když bylo už po frontě a už jsme byli osvobozeni, když letělo letadlo, přikrčovala jsem se a pořád jsem čekala, kdy co spadne. To bylo... ne, toto už bych nikdy nechtěla zažít. Hnus.“