Já bych vás pane doktore poprosila, jestli byste nám řekl, jak to vlastně bylo se založením
mohyly na Ivančeně. Vy jste byl u toho prvopočátku.
Ano. Tak my jsme chodili, jak je ta fotografie té hájovna na Břačce. Tam jsme pravidelně
chodili v sobotu po práci. Po skončení pracovního dne. Z Frýdlantu přes hřeben Lysé hory. Do
té hájovny. A tehdy to bylo taková říjnová neděle, kdy jsme se z té hájovny vraceli. Byli jsme
tam jenom jako oddílová rada. Ne celý oddíl. Škaredé počasí. Pršelo. Na té hájovně napadlo
Slávu Moravce, že bychom tam mohli na tom hřebenu, který přechází, když jdeme z údolí
Krásné na druhou stranu na Frýdlant. Že bychom tam mohli na památku těch našich
kamarádů vztyčit kříž. My jsme tedy mysleli na těch pět hlavních. No, a tak jsme… Na té
hájovně jsem našel nějakou lahvičku od alpy. Složili jsme text, že na paměť těch zahynulých
vztyčíme kříž. A kdo půjde kolem, přilož kámen. Byl škaredý den. Neděle odpoledne. Pršelo.
Ten kříž jsme tam z nějaké soušky ztloukli. Přivázali jsme tam tu lahvičku s tím textem, který
jsme napsali už na té hájovně. Jak jsme tam byli, bylo nás šest, přiložili jsme šest kamenů. Pro
nás jako na památku našich kamarádů. To bylo mimo turistické cesty. A stalo se z toho to, že
kdo šel kolem, přiložil kámen. Rozneslo se to. Začaly se tam hromadit kameny bůhví odkud.
Nejenom z republiky, ale i ze zahraničí. Z Jižní Ameriky. Z Asie. Prostě, kde se někdo dostal
ven, tak tam nějaký ten kámen malý nebo větší vzal a donesl.
Co jste si v té době myslel o tom nástupu komunismu? Věřil jste tomu třeba částečně?
Nebo jste měl jasno?
Podívejte se. Měl jsem jasno. Protože měl jsem za války příležitost prostudovat Marxův
Kapitál, který mi ze zakázaných knih půjčil ostravský knihovník. Z ostravské knihovny. Který
mi půjčil Bucharina. Spisy. Tak jsem to všechno přečetl. Jako kluk. Polovině věcí jsem jistě
nerozuměl. Ale udělal jsem si obraz. Zůstala mi vždy otázka. Když mi potom vykládali
soudruzi, jak to bude, jak prostě teď pracujeme za odměny. A potom za komunismu, že
budou všichni odměňováni podle potřeby. Tak já jsem se vždy zeptal – prosím vás, řekněte
mi, kdo bude rozhodovat, jaká je moje potřeba. A tím vždy ta debata skončila, protože na to
není odpověď.
Já bych se vás teď zeptala, jak to teda bylo bezprostředně po tom osvobození. Vy jste ještě
nevěděli, co se s tím Vláďou Čermákem a těmi kluky stalo...
Ne. My jsme jenom věděli, že tedy nejsou ve věznici. Že byli někam odvezeni. Nějaký týden
jsme čekali, že se objeví alespoň nějaká zpráva, kde jsou. Pak ovšem přišla nějaká zpráva, že
v polském Těšíně popravovali nějaké lidi. Tak se tam šlo. Tam se exhumovalo. Ty hroby se
otevřely. Byla exhumace. No a rodinní členové tam ty lidi bohužel poznávali. Některé
zohavené. Poznávali se třeba jenom podle oblečení.
Oni je teda popravili, v kterých dnech?
Čtyřiadvacátého dubna na skautský svátek svatého Jiří. Proto se scházíme na té Ivančeně
vždycky toho čtyřiadvacátého. Lépe řečeno kolem toho čtyřiadvacátého. Tak aby to vyšlo
mimo pracovní dobu.
Co bylo, když jste se to dozvěděli tu hrůzu. Co to s vámi…
Nerozuměl jsem.
Jak jste to prožívali, tu hrůzu, když jste se dozvěděli, co se těm kamarádům stalo?
No tak, víte, člověk v té době pravděpodobně nereagoval nějak zdrceně. Zdrceni byli rodiče
těch opravených. Pro nás to byli v podstatě hrdinové. My jsme je brali jako hrdiny. Jako zářný
vzor. Nebrali jsme to nějak zvlášť tragicky. Jistě. Chyběli nám. Protože to byli bezprostředně…
Třeba ten Milan Rotter byl můj kamarád. Otu Kleina… Kolikrát jsme se stýkali jako známí. Ne
jako, že bychom věděli, že něco děláme. Každý o tom nevěděl. To bylo všecko vázané na
takzvané trojky. To znamená maximálně tři lidé věděli mezi sebou, co dělají.
„Třeba o svém nejbližším spolupracovníkovi jsem se dozvěděl až po válce, že tedy spolupracoval se mnou. Já jenom vím, co dělal třeba můj bratr, který se zabýval tím, že mapoval obranná zařízení. Když Němci začali ustupovat, kopaly se kolem Ostravy zákopy, budovala se obranná linie, tak můj bratr to mapoval, zakresloval do speciálních map a někam to předával, nevím komu, nevím, kam to šlo dál. Já jsem zas měl za úkol roznášet balíčky se zdravotními potřebami, protože jeden můj strýc byl lékárníkem ve Frýdlantě nad Ostravicí. No a k tomu jsem vždycky přišel, řekl: ‚Strejdo, hele, potřeboval bych to a to.‘ On se nedivil, nabalil mi kupu toho. To se rozdělilo na malé balíčky a některé věci jsem předával mladším hochům, kteří v rámci nedělního výletu šli někam a měli ten balíček tam uložit. Já osobně jsem nosil takové balíčky na Chladnou Vodu. Tam byl vedle boudy, která sloužila jako kuchyně pro lesní školu, kterou založili skauti před válkou, tam vedle byl vykopán sklípek do svahu, zarostlý křovím. A do toho sklípku jsem strčil balíček a šel jsem pryč. Čili já nevím, kdo si to vyzvedl, kam to šlo, a podobně.“
„Oni zatkli Milana Rottera, bylo to odpoledne ve Vítkovicích, šel se slečnou, kterou gestapo nechalo. Strčili Milana Rottera do auta. Ta slečna okamžitě obtelefonovala všechny známé, že Milana zatkli. Někteří to pochopili jako krajně nebezpečnou situaci a včas se ztratili. Někteří to podcenili a zůstali doma. Gestapo je vybralo v noci, nad ránem dalšího dne. Těžko říct, proč zůstali doma. Ale vím, že byli informováni o tom, že Milana Rottera zatkli. No a co se týká mě, tak já, když jsem se to dozvěděl, tak jsem opustil domov. Noc jsem přežil v klubovně a hned ráno jsem sedl na kolo a jel do Beskyd. Měl jsem stanové plátno, jednu deku a začal jsem tábořit v Beskydách. Měl jsem štěstí, že mě zásobovala kamarádka Zora Skalická, která mi na Chladnou Vodu nosila jídlo. Já jsem na Chladné Vodě přenocoval dvakrát nebo třikrát, jinak jsem spával po krmelcích, ve kterých bylo seno. Pak byla jedna lovecká chata na úbočí Lysé hory, která dnes už neexistuje. Tam jsem znal způsoby, jak se otevírá okenice, tak jsem tam přespával a podobně. Až když se situace uklidnila, to znamená, že jsem věděl, že ti jsou zatčeni a další gestapo nehoní, tak jsem se objevil ve Frýdlantě a tam mě pak živil strýc. Ale přes den jsem byl někde pryč.“
„Jestli mi pomáhaly skautské myšlenky, já nevím. Ale pomáhalo mi to, že jsem byl zvyklý jednat fér, poctivě, nepodvádět, říkat pravdu, stát za tou pravdou. No a jak říkám, znesnadnilo mi to život, kariéru. Nikdy jsem nemohl dělat to, co bych dělat chtěl v medicíně, ale nelitoval jsem. Cítil jsem se spokojený, že jsem se neprodal. Bože, vždyť řada mých kolegů se prodala. Mně taky ředitel nemocnice řekl: ‚Hele, tady si vyplň přihlášku do strany a dostaneš to a to.‘ A já jsem mu řekl ne. To považuju za skautskou výchovu. Tak mě asi ovlivnil skauting, že jsem tedy nevlál.“
Jaroslav Rozsypal se narodil 15. dubna 1926 v Ostravě. Spolu s bratrem Milošem se stali členy 1. skautského oddílu vedeného Vladimírem Čermákem, který byl v dubnu 1945 spolu s dalšími skauty ze severu Moravy popraven nacisty. Členové tohoto oddílu byli v době nacistické okupace zapojeni do odboje. Pamětník distribuoval zdravotnické potřeby pro partyzány a osoby ukrývající se v Beskydech. V dubnu 1945 se až do osvobození Ostravy skrýval v Beskydech, protože se dozvěděl, že Němci zatkli jeho kolegu skauta Milana Rottera. Až po osvobození se pamětník dozvěděl, že ten byl spolu s jeho dalšími kamarády popraven. V roce 1948 se dostal na lékařskou fakultu univerzity v Brně. Je jedním ze zakladatelů mohyly na Ivančeně v Beskydech, která je památkou na popravené skauty. Až do penze pracoval jako krajský posudkový lékař v Ostravě. Jeho náplní práce bylo posuzovat, zda lidé mají nárok na invalidní důchod a zda jsou způsobilí pracovat v těžkém průmyslu. Tím se dostával do konfliktu s komunistickými funkcionáři. Rozhodoval například o tom, zda má na invalidní důchod nárok disident Jaromír Šavrda. Sám nikdy nevstoupil do KSČ a celý život se snažil dodržovat zásady skautského hnutí.
Hrdinové 20. století odcházejí. Nesmíme zapomenout. Dokumentujeme a vyprávíme jejich příběhy. Záleží vám na odkazu minulých generací, na občanských postojích, demokracii a vzdělávání? Pomozte nám!